Žalos dėl psichinių kančių, susijusių su mirties sielvartu, atlyginimas: tam tikrų bendrosios teisės jurisdikcijų jurisprudencija - Lytvynenko, Anatoliy A. (Teisė, 2024)
Bendrosios teisės jurisdikcijų teismai paprastai neleisdavo susigrąžinti žalos, patirtos dėl psichinių kančių be fizinių sužalojimų ar kitų nelaimių, iki XIX amžiaus pabaigos. Tačiau pateikta maksima pasikeitė, kai Amerikos teismai leido išieškoti žalą už dvasinius išgyvenimus netinkamo telegrafo pranešimų pristatymo (ar nepristatymo) atvejais, kurie iš pradžių buvo susiję su artimų giminaičių mirtimi ar sunkia liga. Anglijos teismai taip pat pripažino, kad nervų sukrėtimas gali būti išgydomas, keliose XIX amžiaus pabaigos – XX amžiaus pradžios bylose. Per kelis ateinančius dešimtmečius bendrosios teisės pasaulyje pasitaikė daugybė bylų, kai ieškovams pavyko susigrąžinti žalą, padarytą dėl kapų išardymo, netinkamo elgesio su lavonais, aplaidumo laidojant ir panašiomis priežastimis, kai jausmų sužalojimas buvo susijęs su artimo giminaičio mirtimi arba, kaip siūlo straipsnio autorius, dėl trumpumo – mirties sielvartas. Anglijoje žalos, patirtos dėl sielvarto mirties, išieškojimą pripažino teismai byloje Owens v. Liverpool Corp. (1938), kuri tapo viena iš svarbiausių bylų, susijusių su žalos, patirtos dėl dvasinių kančių, sukeltų mirties sielvarto, išieškojimo. Kadangi yra daugybė teisinių tokio pripažinimo precedentų Jungtinėse Amerikos Valstijose, o pagrindinis precedentas šiuo klausimu Kanadoje yra atvejis Mason v. Westside Cemeteries, Ltd. (1996), straipsnyje aptariami Anglijos, Amerikos ir Kanados atvejai, kai pasitelkiama nurodyta tema.