Organizacinės teisinės priemonės epidemijų prevencijai Daugpilio ir Rėzeknės rajonuose 1860–1870 m. - Petlina, Tetiana V. (Teisė, 2024)
Šis straipsnis skirtas organizacinėms teisinėms priemonėms kovojant su užkrečiamomis ligomis Daugpilio (tuomet Dinaburgo) ir Rėzeknės (tuomet Režitsa) miestuose XIX amžiaus septintajame ir aštuntajame dešimtmečiais. Tai yra vienas iš pirmųjų visuomenės sveikatos ir epidemiologijos Latvijoje istorijos puslapių. Autorė savo tyrimus grindė archyvine medžiaga, kuria remiantis buvo nustatyta, kad minėti miestai ir jų pakraščiai išgyveno daug pavojingų epidemijų, nusinešusių daugybę aukų. Gydytojų ir kitų pareigūnų veiklos kovojant su epidemijomis teisinis pagrindas buvo Gydytojo statutas (1857). Archyvinėje medžiagoje buvo nurodyta, kad minėti rajonai 1866 m. išgyveno choleros epidemiją, 1876–1877 m. skarlatiną ir 1878–1879 m. raupus. Archyvinė medžiaga taip pat rodo, kad gydytojai ir kiti pareigūnai teikdavo išsamias ataskaitas apie epideminę situaciją atitinkamuose rajonuose, jose nurodydavo, kaip jie gydė ligonius ir kaip stengėsi išsiaiškinti epidemijų priežastį. Rajonų ir miestelių gydytojų pranešimuose dažnai minimas finansinių ir materialinių išteklių kovai su epidemijomis trūkumas, gydytojų, akušerių ir sanitarų stygius atitinkamuose rajonuose, būtinybė rajonų ir kaimų gydytojams vizito važiuoti didelius atstumus, pacientų ir būtinosios medicinos pagalbos teikimo, taip pat greito bendravimo ir pranešimų apie epideminę situaciją tarp gydytojų ir kitų pareigūnų stoka. Pažymėtina ir tai, kad gydytojų darbštumas buvo pagrindinis veiksnys kovojant su epideminėmis ligomis, nes rajono gydytojai atliko pagrindinį vaidmenį saugant visuomenės sveikatą.