Laiko suvokimas: trukmės vertinimas, ne laiko požymių įtaka, plastiškumas ir koncepcinis modelis - Bagdonas , A. (Psichologija, 1985)
Straipsnyje analizuojami laiko suvokimo ypatumai. Tiriamieji lyginimo ir pastovių stimulų metodais vertino regimųjų stimulų (raidžių) ekspozicijos trukmes (0,01; 0,02; 0,04; 0,08; 0,16; 0,32; 0,64; 1,28; 2,56 s), palyginti su etalonine trukme (0,16 s). Paskirstydami dėmesį, jie turėjo dar reaguoti į simultaniškai įjungiamą ir išjungiamą garsą. Pastebėtas sudėtingas ryšys tarp subjektyvios ir objektyvios trukmės. Trukmių 0,16 - 2,56 s diapazone jis yra tiesinis, o 0,01 - 0,16 s diapazone - netiesinis. Matyt, sąveikauja du laiko suvokimo mechanizmai (pavyzdžiui, trumpų ir ilgų trukmių) arba trumpų trukmių vertinimą iškraipo koks nors veiksnys. Trukmės slenkstis regai yra apie 0,1 s. Tirtų trukmių diapazone neutrali buvo vidurinioji (0,16 s) trukmė. Neutralus intervalas, matyt, yra dinamiškas ir gali keistis nuo 0,1 iki kelių sekundžių (tuo galima paaiškinti ir „inkaro efektą") . Laiko intervalų ir trukmių vertinimo plastiškumą iliustruoja ir nuostatos sudarymo bei pripratimo prie stimulo tyrimo rezultatai. Didesnės raidės suvokiamos kaip ilgiau eksponuotos, o pateikus jų daugiau, subjektyvi suvokimo trukmė trumpėja. Vienu metu veikiant garsui ir regimajam stimului, tiriamieji nustato laiką pagal garsą, tačiau stimulo turinys turi įtaką reakcijai į garso išjungimo laiką. Didėjant raidžių kiekiui stimule, reaguojama lėčiau. Daroma išvada, kad subjektyvaus laiko kontinuumas yra daugialypis (polimorfiškas) , sudarytas iš subkontinuumų, turinčių specifinių dėsningumų. Išskirti šeši subjektyvaus (psichologinio) laiko subkontinuumai: ikislenkstinių ir slenksčio zonos trukmių, percepcinio, operatyvinės atminties ir abstraktaus laiko bei orientacijos laike.