Lietuviai nacių koncentracijos stovyklose 1941–1945 m. - Rudokas, Dominykas (Genocidas ir rezistencija, 2026)
Straipsnyje naudojant kritinės analizės metodiką nagrinėjama lietuvių kalinimo nacių stovyklose 1941–1945 m. tema bei susisteminami nacių stovyklų istoriniai bruožai. 1943–1944 m. lietuviai dažniausiai buvo kalinami kaip politiniai kaliniai, tačiau buvo ir tokių, kurie stovyklose atsidūrė dėl kriminalinės (nelegalaus veikimo, rekvizicijų žlugdymo) ar asocialios (alkoholizmo, prostitucijos, bedarbystės) veiklos. Politiniai kaliniai dažniausiai buvo kalinami Štuthofe, o kitose stovyklose buvo daugiau kalinių, kalinamų dėl kriminalinės ar asocialios veiklos, kaip kad Ravensbriuko stovykloje, kur lietuvės moterys buvo kalinamos dėl asocialios veiklos. Lietuvių kalinių skaičius nacių stovyklose siekė 200–300, išskyrus Maidaneką (1 000), Štuthofą (1 200) ir Flosenburgą (2 500), o mirtingumas – ne mažiau kaip 90 proc., be to, nežinomas mirusiųjų skaičius „mirties žygių“ metu. 1933–1945 m. nacių koncentracijos stovyklų sistemoje atsirado svarbių pokyčių, tiesiogiai siejamų su nacių uždaviniais ir politika. Lietuviai su šia sistema susidūrė tuomet, kai jos vidaus tvarkos struktūros jau buvo suformuotos, tačiau stovyklų sistemos plėtra buvo itin sparti, mirtingumas siekė aukščiausią lygį, o pačios stovyklos tapo pagrindiniais nacių priverstinio darbo sistemos ir naikinimo darbu taškais.